Først ut har vi noe så uvanlig som en idrettsprofil -
- som forener dem som elsker idrett og dem som avskyr den.
Han har utmerket seg både som spiller og som manager:
Sir Matt Busby.
Du er den mest berømte mannen innen fotball i landet, kanskje i verden.
Men du var vel mer enn en manager? Du var vel sjefen?
Tja, det var mange som sa det.
Når du ser deg tilbake, var det noe du ofret, -
- som du nå tenker ikke var verdt det?
Ja visst.
Om vi lå under med 2-0, -
- følte vi alltid at vi skulle vinne med 3-2.
Målene i siste minutt, comebackene og til og med nederlagene -
- er alle deler av denne store fotballklubben vår.
Det føltes som en stor familie.
Matt Busby er uten tvil den beste manageren noensinne.
Jeg husker jeg gikk opp til managerens kontor, -
- og kjente lukten fra sir Matt Busbys pipe.
Døren var alltid åpen. Jeg tenker nå at vi burde har gått inn oftere, -
- men man var redd. Han var som en gud.
Jeg tenker tilbake på dagen jeg ble født i en liten landsby i Skottland.
Jeg ble født i en gruvearbeiderstue.
Det var en liten gruvelandsby. Det fantes bare gruver.
Folkene der hadde vokst opp med fotballen som religion.
Det skjedde ikke stort annet. Ingen snakket om annet enn fotball.
- Var faren din en gruvearbeider? - Ja.
- Og fotballspiller? - Ja, for et lokalt juniorlag.
Han var visstnok veldig begavet, men så kom jo krigen.
Faren min døde i den første verdenskrigen.
Jeg husker ham knapt.
Jeg var eldst av fire og hadde tre yngre søstre.
Min mor var svært ung.
Hun hadde en uhyre stor innflytelse på meg og resten av familien.
Hun var en typisk skotsk mor, som var bestemt da det krevdes.
Hun oppdro oss med en tanke på at man skulle ha sunn fornuft -
- og prøve å være en medborger.
Og om man hadde en jobb, skulle man gjøre den vel.
BAKGRUNNEN
"Det oppstår et tomrom hos en faderløs gutt -
- når alle andre stadig snakker om sine."
Som alle andre på hans tid var Busby preget av sin samtid.
Det var nedgangstider da jeg vokste opp, i kullgruvene og slikt.
Jeg hadde måttet slutte i skolen.
Plutselig jobbet jeg i gruvene, -
- for å tjene noen slanter og hjelpe til der hjemme.
Landets fattigdom var sjokkerende. Vokste man opp i en gruveby, -
- brydde ikke myndighetene seg om en. Det var tøft å forsørge seg.
Arbeiderklassen fikk nesten ingenting betalt.
Gruvearbeiderne ble behandlet som lort, rett og slett. Som slaver.
En måte for arbeiderklassen å unnslippe fattigdommen, -
- forfallet og marginaliseringen av arbeiderklassetilværelsen -
- var fotball.
Jeg begynte å spille fotball igjen. Min mor ble ikke så glad.
Jeg prøvespilte for Manchester City.
Innen jeg dro hjem, hadde de overtalt meg til å skrive kontrakt med dem.
Verdens eldste fabrikasjonssentrum. Den moderne industriens vugge.
Den gamle byen har aldri sluttet å vokse og vil visst bare vokse mer.
Manchester City er en klubb som har eksistert i over et halvt århundre.
Manageren Wilfred Wild tjener tusenvis av pund i inngangsavgifter.
Jeg skulle fylle atten år og var hjemmefra for første gang.
Jeg visste at jeg prøvde å forbedre vilkårene mine, -
- men det var et merkelig sted, og en stund trivdes jeg ikke.
Jeg hadde et slags mindreverdighets- kompleks på den tiden.
Spillerne i førstelaget var som guder.
Jeg gjorde det ikke så godt da. Det gikk vel halvannet år, -
- og jeg funderte på å dra hjem. Jeg var skuffet og desillusjonert.
Jeg bodde sammen med en eldre spiller fra førstelaget, Philip McCloy.
Han så meg med kofferten og spurte hva jeg drev med.
Jeg sa: "Det føles som om jeg står og stamper her."
"Hvorfor har du pakket kofferten?" "Jeg drar hjem".
"Skal du dra hjem? Hjem til hva?"
Han overtalte meg så klart til å bli.
Busbys ballfølelse når han tar imot en pasning er et av hans talenter.
- Er du glad du gjorde det? - Ja.
De fleste av oss får nå for andre gang i livet oppleve krigen.
Krigens flammer slår mot hjertet av Manchester.
Et av tyskernes mest brutale angrep mot Storbritannia sprer ødeleggelse.
Manchester vil huske angrepets skrekk så lenge Nord-Englands hjerte slår.
Jeg tenkte ofte på hvor elendig livet var.
Det eneste de prøvde å slå inn i en, var verdien av lederskap.
Busby hadde en viss aura. Han var lavmælt.
Han hevet aldri stemmen. Han bannet aldri.
Man ville gjøre ham fornøyd.
Han respekterte virkelig mennesker.
Spør hvem som helst. Matt behandlet folk på en fantastisk måte.
Han kjente alle, og han fikk alle til å føle seg viktige.
Da krigen var over, -
- befant jeg meg, som mange andre, i en vanskelig situasjon.
Jeg var 36 år gammel. Mine dager som spiller var talte.
Jeg kunne ikke leve på minnene, -
- men kunne heller ikke forestille meg å forlate fotballen.
Så jeg bestemte meg for å prøve å bli manager.
LEDERSKAP
"Fotballspillere er, som andre artister, ofte følelsesmennesker."
Han kom til Manchester i uniform for å snakke med styreformannen, -
- siden han ennå ikke hadde dimittert, -
- og da hadde han ingen erfaring som manager overhodet.
Han hadde en tydelig idé om hva han ville.
Gruvesamfunn er svært sammensveiste.
Følelsen av å samarbeide er en form for praktisk sosialisme.
Det kom fra arbeiderklassebakgrunnen hans.
Han hadde en visjon av en klubb, og så den som en familie -
- der ingen var større enn klubben, hvilket var et av mantraene hans.
De skulle ta til seg klubbkulturen. Man var en familie som holdt sammen.
De skulle oppføre seg og spille på en viss måte.
Hvilke egenskaper leter du etter -
- hos en spiller som skal være med på laget ditt?
Først og fremst leter jeg etter en naturlig begavelse.
Jeg er ute etter naturlig begavelse, folk som kan spille, -
- som har kontroll og kan tenke. Jeg elsker klarsynte spillere, -
- som kan studere planen og banen og avgjøre hva de skal gjøre.
Jeg elsker å se modige spillere.
Og jeg vil selvsagt at de skal ha karakterstyrke.
Han så det som sin plikt å underholde.
Folk hadde nylig gjennomlevd fem-seks år med krig, -
- og de ville ha noe som ga dem glede.
Mennene i fabrikkene jobbet lange dager og utførte skitten arbeid.
De dro hjem med buss eller på sykkel, og på lørdagen ville de more seg.
Han var en stor, stilig og imponerende mann.
Han så aldri ut til å være stresset eller urolig.
Han sjarmerte folk, -
- som Harold Hardman og styret i Manchester United.
Han ble tilbudt kontrakt som manager.
Folk ble imponert og så Matt som en leder å stole på.
Han innga respekt hos folk -
- som ikke pleide å respekterte verken fotballspillere eller arbeidere.
Det var intet enkelt oppdrag.
Stadion var sønderbombet.
De sto i gjeld til banken.
Jeg var helt uerfaren som manager, -
- og syntes de tok en stor sjanse da de utnevnte meg.
Den forhenværende stjernen Matt Busby holder en spillers øye på treningen.
Alt jeg hadde, var visse ideer om hva en manager burde gjøre, -
- en tro på ideene mine og en tro på klubbens framtid.
Jeg ville at de skulle modnes og utvikles.
Jeg anså at jeg burde bli kjent med spillerne og ikke sitte på kontoret.
Matt var den første såkalte "joggedraktmanageren".
Før hadde managerne gått i tredelt dress, -
- kanskje med et ur dinglende ut av lommen.
Matt trente med spillerne i joggedrakt og fotballsko.
Det er vanskelig å formidle hvor revolusjonerende det var.
Fotballsesongen starter med brask og bram. Disse typiske supporterne...
Manchester United hadde selvsagt mange spillere -
- som hadde opplevd krigen og kommet tilbake for å spille for klubben, -
- som Johnny Carey, Charlie Mitten, Johnny Aston.
Faren min havnet i marinen da han var 18 og spilte ikke fotball på fem år.
Da krigen var over, var han i Australia, -
- så han hadde en fin brunfarge da han gikk inn på Busbys kontor og sa:
"Jeg heter John Aston. Er det mulig å spille en juniorkamp?"
Busby sa: "Du ser trent ut. Du kan spille på reservelaget på lørdag."
Matt demonstrerte tidlig en evne til å sette sammen et lag, -
- og det var et fantastisk lag.
Han var begavet med empati.
Han kunne fokusere på en og visste hvilke knapper han skulle trykke på.
Man ble dratt mot ham. Han la seg aldri etter folk.
Han var som et stort kattedyr, -
- og man kunne aldri helt forutse neste sprang.
De var veldig selvsikre. De hadde begynt å spille slik Busby ville.
Det var et uttrykksfullt spill.
Manchester United tok folk på sengen, smøg seg nesten på dem -
- og viste at de kunne vinne.
FA-CUPFINALE 1948 MANCHESTER UTD - BLACKPOOL
Finalistene går ut på Wembleys bane.
Manchester United i mørke trøyer og Blackpool i hvite. En stor dag!
En nærkamp mellom Johnny Carey og Walter Ricket -
- er det første høydepunktet i en nervepirrende kamp.
Manchesters Jack Rowleys utligning er det tredje høydepunktet.
Men Manchesters angrep, med 95 mål denne sesongen, viser sin beste side.
Johnny Morris legger et velplassert frispark og Rowley nikker inn ballen.
Charlie Mitten innleder offensiven, Rowley passer -
- og Stan Pearson setter målet som gir Manchester cupseieren.
Uniteds lagkaptein Johnny Carey tar imot pokalen av kongen.
Se opp så du ikke mister den!
Det er lagarbeid. Carey med pokalen, Mitten lokket og Pearson foten.
De er forente, som navnet antyder.
Jeg er så fornøyd over å ta tilbake pokalen til Manchester etter 40 år.
Hele byen er visst i Albert Square -
- for å heie på de elleve heltene i Manchester United.
Matt var hard. Én av lagets store personligheter var Johnny Morris.
Et utrolig talent.
Etter treningen ba Matt ham om å gjøre noe, og han gikk sin vei.
Samme kveld ringte nyhetsbyrået Press Association -
- og spurte hva han syntes om at han skulle selges.
Etter treningen hadde Matt ringt Press Association og fortalt det.
Dette handlet ikke om en ubetydelig spiller, -
- men antagelig landets beste spiller av sin sort.
Jeg vet hva Matt Busby ikke var. Han syslet ikke med veldedighet.
Han hadde tydelige ideer og forventninger.
Under en kamp på Old Trafford -
- satt Harold Hardman, et styremedlem i over 50 år, bak Busby -
- og surmulte om Johnny Carey så alle hørte det.
Ved halvtid gikk Busby til Hardman og sa:
"Våg aldri å kritisere meg eller en av spillerne mine offentlig igjen!"
Han ga klar melding.
Før Busby fantes det ingen "fotballmanagere".
Den som hadde ansvaret for fotballen, -
- kunne bare velge ut hvilket lag som skulle spille neste kamp.
Han var i høy grad sjefen selv.
Cupseieren i 48 hadde gitt folk mersmak.
Man så det som en ny æra, men det var for tidlig.
United kom på andre plass i fire av sine første fem år i ligaen.
I 1952 dro spillerne på årene, og det føltes som siste sjanse.
Fremgangen i ligaen kom 1952, -
- noe som ga Matt en enorm tilfredsstillelse.
Dette etablerte både Uniteds og Busbys plass innen fotballen.
UNGDOM
"De delene som passer best, er vanligvis de du selv har skåret ut."
Vi skal bygge nye skoler med lekeplasser til barna, -
- fotball-og cricketbaner, og hager for de eldre.
Det finnes handlesentre, legekontor og førskoler, -
- samfunnshus og skoler nær hjemmene.
Men uansett om vi gjennomfører planer som denne for hele byen, -
- eller fortsetter i vanlig tralt, -
- må det meste av Manchester likevel bygges om innen 50 år.
For byen forfaller like for øynene på oss.
Matrasjoneringen pågikk til 1954. Det var ingen sorgløs tilværelse.
Det var et grått område. Kvinnene hadde ingen fargerike kjoler.
Alt virket veldig grått.
Men da man så fotballagenes farger...
Tenk dere å se United i rødt. Det var farge!
Fotballåret innledes, og millioner flokkes til landets favorittidrett.
Stjernene trår atter frem i rampelyset.
Mange snakker om hvor rike United var, men de var lutfattige, -
- og hadde aldrende spillere.
Så de bestemte seg for å oppfinne sine egne.
Busby trodde på ungdommen.
Han visste att om man tok inn tenåringer, ble man deres far, -
- og man kunne forme tankegangen og spillestilen deres.
Dessuten kunne man betale dem mindre enn makslønnen.
Ble det gjort rett, skulle spille- stilen hos B-, A-og reservelaget -
- være den samme.
Jeg trodde på ungdommen. Jeg ville at de skulle utvikles med klubben.
Etter mitt første år tok jeg inn Jimmy Murphy.
Det var en av mine beste rekrutteringer.
Busby var den piperøykende tenkeren.
Om man spurte ham om noe, tenkte han seg om før han svarte.
Jimmy var mer som en Chicago-gangster.
Han røykte tett og sa ting som: "Ikke vær så korket" eller "god idé".
Man fikk svar med en gang.
Som alle radarpar framhevet de hverandre.
Veldig pålitelig. Gode ideer.
Jeg ville ha noen som holdt et øye med ungdommene, en høyre hånd.
Busby og Murphy prøvde ikke bare å skape det beste laget, -
- men å gjøre klubben til verdens beste klubb.
Dette begynte da jeg var i Manchester City som syttenåring.
Jeg følte at det var jeg og antakelig to, tre andre -
- som var mer engasjert i klubben. Vi følte for klubben.
Jeg prøvde å si til dem som kom, at klubben ville ta hånd om dem.
Derfra prøver man å bygge opp kjærlighet til klubben.
Om de ville spille fotball, fikk de en god mulighet her.
Man ville få guttene til å trives og more seg før de skriver kontrakt.
Han visste at det som skjer i garderoben, -
- viser seg på banen.
Han så hvordan eldre proffer som hadde hatt dårlige erfaringer, -
- ble forbitret.
De trente ikke ordentlig. De ble fordervet.
Så i hans klubb skulle det ikke finnes noen som var skadet, -
- ingen som var kynisk, ingen rebeller.
Ingen som hvisket bak managerens rygg.
Matt, hvordan finner du guttene?
Jeg har talentspeidere -
- som leter etter unge lovende gutter på skoler og ungdomsklubber, -
- eller hvilken som helst ung spiller, som har nok naturlig begavelse -
- til å lunne spille for Manchester United.
Han skydde ingen middel for å få unge spillere.
De betalte Duncan Edwards foreldre, som var ulovlig da.
Om det var noen i Irland, dro han selv til Dublin.
Joe Mercer tror på å begynne tidlig, så ballkontrollen blir instinktiv.
En dag snakket jeg med Joe Mercer. Han hadde begynt å trene skolegutter.
Jeg spurte etter en gutt som jeg ikke husket navnet på, -
- og plutselig sier Joe: "Den mest enestående er Duncan Edwards."
"Og dessuten er han gal etter Manchester United."
Alle britiske klubber ville signere Duncan Edwards. Busby fikk ham.
Duncan Edwards i Dudley måtte stå opp midt på natten for å skrive under, -
- siden mr Busby ikke ville miste ham til Wolves.
Jeg er en Edwards-fantast. Jeg har ikke sett en mer komplett spiller.
Han hadde styrke, kraft i begge føttene, -
- og sparket ballen 40-50 meter uten problem.
Edwards var makeløs. Vi prøvde å finne brister hos ungdommene.
Jeg fant ingen svakheter.
Eddie Colman veide bare 57 kilo. En fantastisk spiller.
Han var nesevis og hadde alltid svar på tiltale.
Han var god på å sjekke damer!
Jeg var lagkaptein på skolefotballen, så klubbene jaget meg ved 15.
Jeg valgte United fordi de hadde et godt ungdomsprogram.
Jeg hadde begynt å spille, og alle unge spillere vil jo bli bedre.
Folk sa at Newcastle ikke hadde et godt managersystem.
De var et tøft sted å bo. Om man ikke jobbet i gruvene eller på verftet, -
- fantes det ikke så mye arbeid. Så om sjansen bød seg, reiste man.
Busby var smart. Han fikk bare rekruttere to skolegutter.
Han rekrutterte de beste spillerne i England, Skottland og Wales, -
- men knepet hans var å ansette dem som personale.
Da kunne han få elleve av dem.
Som femtenåring begynte jeg faktisk å jobbe på kontoret.
De kom og vi fostret dem og tok hånd om dem. De fikk trening.
Man var nøye med hvor de bodde. Husvertinnene holdt et øye med dem.
Fans fortalte ham at de hadde sett den og den ute sent.
Om han trengte å skjelle deg ut, sa han:
"Jeg vil se deg på kontoret mitt i morgen tidlig."
Så uroet man seg for det utover hele dagen og natten.
Gode manerer, fornærm ikke folk, du gjør dette eller dette.
Han veiledet oss. Han var som en far for oss.
Vi holder liksom sammen.
Man blir en del av en familie.
Jimmy Murphy så på ungdomslaget som fløten.
Glem førstelaget og FA-cupen. Dette var det viktigste.
Jeg gikk ikke og la meg kvelden før en ungdomskamp, -
- siden jeg var blitt hjernevasket til å tro -
- at dette var den viktigste kampen i livet. Vi vant alltid ungdomscupen.
De fem første årene den fantes, ble den vunnet av Manchester United.
- Ble gjerne med og se på guttene. - Tusen takk.
Johnny Barry skal sparke et kort hjørnespark, som vi bruker ofte.
Han passer til Bill Freeman som sparker tilbake.
Alle kan ikke spille i førstelaget. Hvordan får du dem til å trives?
Vi har ingen førstelagsspillere her. Alle er mulige førstelagsspillere.
Vi hadde opplevd fremgang, -
- og jeg ville gjøre noe for å få i gang de unge spillerne.
På andre plass fire ganger og ligamestere i 52.
Så erstattet Busbys "Babes" åtte spillere på mesterlaget.
Jeg var seksten år og spilte for Manchester Uniteds førstelag.
Det var bemerkelsesverdig!
Jeg gjorde debut som syttenåring, som var en stor sak for meg.
Så fikk jeg vite at alle de andre syttenåringene -
- også hadde rykket opp til førstelaget.
Wilf var ikke like dyktig som Bobby, men debuterte ni måneder før.
Min far holdt Bobby tilbake. Han trodde ikke han var tøff nok.
Han tvang ham til å løpe rundt for å bli andpusten.
Spillerne sa alltid at det er først i første divisjon man innser -
- hvor mye smerte man gjennomgår, noe man ikke gjør på reservelaget.
Bobby sa at han var sliten, og min far sa: "Du dør ikke. Spring videre."
Den høyre ankelen min var hoven og gjorde vondt.
Jeg hadde ikke spilt på reservelaget på noen uker. Han sa til meg -
- at jeg skulle spille i førstelaget. Den dagen ville jeg ikke spille, -
- men da han spurte om foten, sa jeg at alt var bra.
Plutselig var alles øyne rettet mot Manchester United.
De satte inn småbarn som umulig kunne vinne.
Flaks spiller inn. Liksom med alle gode lag var det en riktig blanding.
Slik har det vært i alle store lag.
Roger var lagkaptein, så han sto litt over oss.
David Pegg fra Yorkshire var en god dribler.
Han overrasket oss, for ingen kom fra Yorkshire, men han var særegen.
Han gikk på stevnemøter med kona mi. Før hun var kona mi!
Mr Busby spanderte gjerne penger, men bare når det var nødvendig.
Han betalte 30 000 pund for Tommy Taylor fra Barnsley. Det var rekord.
Det måtte han leve med.
Om han ikke presterte, sa vi: "Du betalte for ham!"
En fantastisk senterforward.
Vi følte oss alle heldige som fikk spille for Manchester United.
Nå skulle vi ikke spille bakover, men kjempe og gjøre det for ham.
Krysser til Barry på høyre side.
Barry rykker selv frem med ballen.
En pasning og Paul får inn en fulltreffer.
Det er mål! Det er mål!
Alle gikk sammen ut på dans, og vi dro på ferier sammen.
Vi var veldig heldige som hadde et slikt fellesskap.
Matt hadde en tøff oppvekst.
Jeg tror han så en viss entusiasme, livsglede og en vilje til å more seg.
Midt på 50-tallet er begynnelsen på en blomstringstid for kultur, -
- spenning og fritid.
Harold MacMillan sa: "Dere har aldri hatt det så godt."
Busby Babes var en del av samfunnets oppblomstring -
- og den unge generasjonens entusiasme.
Busby Babes' spillestil var rock 'n' roll.
De var ikke begrenset av gamla ideer. De var inspirerende.
Det var fantastisk å spille for Manchester United på den tiden.
Jeg husker at de dro med buss til treningen.
Bare én og annen hadde bil. De tok ett glass på puben på lørdager.
Fansen relaterte til dem. Man så dem kjøpe sigaretter eller avisen.
De representerte det som da var en arbeiderklasseidrett, -
- og de Manchesterfødte.
Han sa: "Folk har betalt penger for å komme og se på."
Det lå så langt foran, de var så nye og energiske.
De var så originale. Det føltes som om de var uovervinnelige.
Og de spilte på det.
Intet er mer tilfredsstillende enn å kjenne igjen en blivende stjerne, -
- og se ham utvikles år etter år -
- til sin forutbestemte plass blant de udødelige.
Julen i fjor bød på mer glede og overflod enn noensinne.
Gamle som unge frydet seg over å slippe rasjoneringsboken.
Da vi vant mesterskapet i 56, -
- sa jeg til styret at jeg ville vinne i Europacupen.
Ligaens forvaltningskomité skrev at de ikke ville at vi skulle delta.
Chelsea hadde vunnet ligaen i 1955, -
- men måtte trekke seg, for de krasjet med sesongens kamper.
Men mr Busby hadde ikke tenkt å trekke seg unna.
Jeg følte sterkt at dette var en mulig ny retning.
Fotball skjedde ikke bare lokalt, men ble spilt i hele verden.
Ligaen advarte med strenge straffer om forpliktelsene her ble hindret.
Deriblant muligheten for at United ble stengt ute av ligaen.
Jeg tvilte aldri på at det var rett, for den gamle sa det, -
- om vi så var tvungne til å krangle med våre egne fotballmyndigheter.
Vi holdt et møte til, og så gjorde vi det bare.
Det var en fantastisk tid.
UNITED UTKLASSER ANDERLECHT
Vi hadde ikke TV, så vi så aldri spansk, fransk eller tysk fotball.
Vi dro og spilte mot alle disse fantastiske lagene.
Alt var annerledes. Jubelen var annerledes.
Når noen skjøt, lød det "svusj".
En ordentlig storm traff United.
Manchester er klare for semifinale.
Når man drar utenlands og spiller, følger det med et stort ansvar.
Man representerer seg selv, klubben sin og landet sitt.
Det er svært krevende.
Manchester United drar til Madrid.
De engelske mesterne vil bli europamestere.
Drømmen hans var at United skulle bli et britisk Real Madrid.
Matt hadde sett hvordan Real Madrid hadde over hundretusen tilskuere, -
- som betalte mye mer enn de engelske besøkende.
Det første jeg tenkte på, var den enorme arenaen.
Jeg var reserve og veldig glad for at jeg ikke spilte.
Jeg så Stéfano og tenkte: "Dette er overmenneskelig."
Jeg hadde aldri lært meg å spille sånn.
De slo oss med 3-1. Det kunne ha vært 3-2. Men så kom vi tilbake.
Det var så mye spenning i byen og i hele landet -
- at da vi skulle møte dem, trodde vi at vi hadde en sjanse -
- om vi kunne få inn et tidlig mål.
Etter 25 minutter tar Kopa imot en pasning og skyter lavt.
Slik begynte ni minutter med dramatisk fotball.
Madrid igjen. Gento passer, og Rial skyter. Altfor enkelt.
Andre halvdel innledes.
Manchester ligger under med fire mål sammenlagt og trenger et mirakel.
Er dette det? Pegg spiller mot midten... Taylor gjør resten!
Enda en pasning fra Pegg, og Charlton scorer mål. De har utlignet.
Det gjensto det ti minutter. Noen ramlet og sløste med tiden.
Duncan Edwards løftet ham opp og plasserte ham utenfor banen.
Det er synd at slik atferd forstyrrer det strålende spillet -
- som skjenket Real Madrid seieren i semifinalen.
Tja, jeg har en del trivelige minner. Vi har oppnådd noe stort i år.
De var unge og ennå ikke modne.
Det første året ble vi slått av Real Madrid fordi vi var for uerfarne.
Vi reiste dit man ikke kunne reise, bak jernteppet.
Man tok med egen mat. Sjokolade. Alt man kunne lage fort.
Hver spiller hadde et dusin hardkokte egg. Det låter sprøtt nå.
Men maten var ikke så dårlig.
Returkampen i Jugoslavias hovedstad spilles mot Røde stjerne Beograd, -
- Jugoslavias mestere.
United trenger bare spille uavgjort for å gå til semifinalen, -
- der de ble slått i fjor.
Vi reiste dit, og før kampen pleide Duncan å si:
"Kom igjen, gutter. Vi har ikke kommet hit for null og niks."
Dette sa han alltid før vi gikk ut.
Han stikker frem brystkassen, som for å si: "Det er dette jeg vil!"
Manchester United har tatt seg til semifinalen i Europacupen.
Jeg tenkte: "Matt, du kan lene deg tilbake."
Alt man kunne ønske seg, var der.
Etter kampen pleide vi å ta et par glass, -
- mer enn nok, ærlig talt.
Jeg likte festene.
Gutta var gutter. De tok et glass.
Etter en lang natt kom vi til flyplassen med verkende hoder.
Jeg våknet først da jeg hørte alle si: "Spenn fast sikkerhetsbeltene."
Før vi visste ordet av det, sto vi på rullebanen, for skylaget var lavt.
Fotballigaen hadde advart dem at de ville bli bøtelagt -
- om de ikke rakk hjem til ligakampen sin, -
- men de ble holdt igjen i München.
Vi kjørte ned rullebanen én gang og så tilbake.
Vi var fremdeles på flyet.
Den andre gangen kjørte vi langs rullebanen...
Vi kjørte tilbake til gaten og ble bedt om å vente i kafeen.
Rundt ti minutter senere kom det en melding.
Vi skulle gå om bord, siden feilen var rettet opp.
Alle følte seg lettet.
Og så var det bare...
deler som revnet, og mørke og dagslys.
Jeg våknet og var fremdeles fastspent i setet, -
- men jeg var 20-30 meter fra flyet.
Jeg kom meg ut, fordi sikkerhetsbeltet gikk i stykker.
Da jeg kom ut, var den første jeg så, Bill Foulkes her.
Da jeg kom ut, hadde brannmennene kommet, så jeg må ha besvimt.
Den første jeg så som virket å være i live, var mr Busby.
Alle andre var bevisstløse. Jeg prøvde å holde Busby varm.
Jeg gned hendene hans og prøvde å holde ham rolig.
Han virket ille tilredt.
Dette er nyhetene: Så vidt vi vet, har 23 personer overlevd -
- Manchester Uniteds flyulykke i München i ettermiddag.
Av de seks besetningsmedlemmene og 38 passasjerene, deriblant et barn, -
- vet vi at følgende har overlevd:
Fra Manchester United er det Matt Busby og følgende spillere:
Gregg, Wood, Foulkes, J. Blanchflower, -
- Morgans, Berry, Charlton, Viollet og Scanlon.
Jeg var rundt tretten og husker at jeg kom hjem fra skolen -
- og så på barne-tv, da det ble avbrutt -
- for en melding om Manchester Uniteds flyulykke i München.
Manchester befant seg i sjokktilstand.
Det første min mor sa var: "Å gud, din far!"
Hun trodde han var med på flyet.
Men jeg sa at han var i Wales.
Da vi kom hjem fra kampen i Wales, hadde jeg ingen anelse om dette.
Sekretæren vår fortalte det, og jeg gråt som et barn.
Min far dro til Old Trafford for å hjelpe til, men vi visste ikke noe.
Da vi fikk vite mer, forsto vi hvor grufullt det var,
Hvordan reagerer du på nyheten?
Det er et sjokk for alle involverte. Man kan ikke si så mye om det.
Det er byens største tragedie noensinne.
Min far dro med mrs Busby, Sandy Busby og noen av konene.
De fløy dit sammen.
Familien Busby var helt ute av seg, siden Matt var nær ved å dø.
Han mottok den siste olje.
Jeg gikk inn ti meter foran min mor.
Jeg så en gammel mann i et oksygentelt. Han var grå.
Jeg tenkte: "Stakkars mann!"
Så slo det meg at det var faren min.
Jeg fikk store brystskader, -
- frakturer i hele brystkassen.
Jeg hadde hull i lungen, og beina mine var knekt.
Det første øyeblikket av bevissthet -
- var da noen i personalet sa: "Denne er død."
Og i en kort stund forsto jeg det.
Men det var en rekke ulike kropper rundt meg.
Kona mi var der og jeg sa: "Du må fortelle hva som har skjedd."
"Dette gjør meg verre."
Så jeg gikk igjennom navnene.
Enten nikket hun eller så ristet hun på hodet.
Tommy Taylor, David Pegg, Eddie Colman, Mark Jones, -
- Billy Whelan, Geoff Bent...
De er alle sammen...
Et tragisk tap.
Duncan lå støttet mot puter. Da Jimmy gikk dit, snudde han seg og sa:
"Når er det avspark, Jimmy?"
Min far ringte Billy Whelans familie fra München for å si:
"Dessverre er sønnen deres død, men vi skal aldri glemme ham."
Livet var veldig vanskelig i en lang periode.
Men det skjedde noen merkelig ting.
Da jeg begynte å bli bedre, -
- la de meg på en brisk så jeg skulle få frisk luft.
Jeg husker at da de rullet meg gjennom døren...
Jeg skrek som en galning, og de rullet meg inn igjen.
Jeg følte at det kanskje var min feil.
Hvorfor tok jeg med klubben til Europa?
Hvorfor dro vi den tredje gangen?
Jeg følte at jeg ønsket å dø.
Jeg vil si noen ord til min mor. Jeg håper at hun har det bra.
Hun har ikke kommet på besøk, men det er langt og jeg er uskadd.
Det var verre for andre.
Da han rekrutterte en spiller, lovet han foreldrene å ta hånd om dem.
Og plutselig skjedde dette.
Jeg var skadet og ble derfor ikke med. Det var svært oppskakende.
Det gjør vondt å tenke på det.
Inni meg finnes de alltid.
Da kistene kom hjem, sto det tusenvis av mennesker og så på.
De fleste av dem gråt. Folk hulket. Voksne menn, kvinner...
Min mor og tante vasket trøyene.
Ti dager senere pusset de kister.
Men ingen spurte om de trengte hjelp eller ønsket å snakke med noen, -
- for det fantes ingen å snakke med.
Styret ville at vi skulle hoppe av ligaen for sesongen, -
- men far sa at han kunne klare denne jobben.
Han sa: "Jimmy, hold fanen høyt."
Jeg hadde et imperium å styre, men bare to-tre førstelagsspillere igjen.
Da lagoppstillingene kom ut, var Uniteds helt tom.
Vi vet at det har vært hektiske dager.
Hvordan tror du at de løser det?
Slike ting tar tid, Frank. Vi har store problemer med spillere.
Harry Gregg og Bill Foulkes har visst kommet seg etter München.
- Tvilte du på å velge dem? - Ikke det minste. De er i storform.
Faren min overtalte Billy og Harry til å spille.
De var ikke så sugne etter å ha mistet kompisene sine.
Han ba Billy Foulkes om å bli lagkaptein, -
- men Foulkes sa at han verken ville eller kunne.
Min far sa: "Du kan gjøre det og du skal gjøre det." så var det bestemt.
De steg av toget. Da de gikk inn, ba noen om en kommentar, og han sa:
"Ja, om du ikke flytter deg, pisser jeg på skoene dine."
Oppgaven min var å holde tilbake tårene mens vi spilte.
Lagkapteinen Billy Foulkes vant myntkastingen.
Det beste for meg var å komme til Old Trafford, -
- for å sparke ball, krangle og alt sammen.
Ellers hadde jeg blitt gal.
Harry Gregg setter fart.
En morgen etter at vi hadde spilt mot Sheffield, fant jeg ikke avisen.
Jeg fikk vite hvorfor. Fordi Duncan hadde dødd.
DUNCAN EDWARDS, ENGLANDS GIGANT, DØR PÅ SYKEHUSET
Mine damer og herrer. Jeg snakker fra min seng på Isar-sykehuset i München.
Her har jeg vært siden den tragiske ulykken for litt over en måned siden.
Det gleder dere sikker å høre -
- at de spillerne som fremdeles er her, og jeg selv, -
- anses nå å være utenfor fare.
Jeg er glad for å høre om fremskrittene -
- og den felles innsatsen som alle ved Old Trafford har utført.
Det er bare de siste dagene -
- at jeg har kunnet få høre noe om fotball.
Jeg ønsker dere alle alt godt.
La meg bare til slutt få si: Gud velsigne dere alle.
Matt Busbys gjenfødte Babes viser at ulykken ikke knekte kampviljen.
Det var en traumatisk tid for klubben.
Jeg ble tvunget til å ta ansvaret.
Livet mitt ble aldri det samme.
Da de kom tilbake, ville man at de spilte fotball så fort som mulig.
Vi møtte West Bromwich i den sjette runden i FA-cupen.
Vi slo dem etter et omspill på Old Trafford i ekstraomgangen.
Busbys Babes, seks uker etter den sjokkerende katastrofen, -
- er fast besluttet på å komme seg til Wembley.
Bobby Charlton passer til høyre.
Tilbake til Charlton som skyter forbi Macedo.
De fantastiske Babes har gjort det igjen.
Det blir to Lancashire-lag i cupfinalen.
Jeg følte at jeg ble stadig bedre med tiden.
Men aberet var å komme tilbake til England.
Jeg hadde overvunnet det største hinderet.
Og ja, det var en veldig langsom prosess.
Det var en begynnelse.
Wembleys Empire Stadium lokker til seg mange på den store dagen.
Det kom hundretusen, og de jublet for Matt Busby, som var frisk nok, -
- da Manchester United kom ut ved siden av Bolton Wanderers i hvitt.
Bobby Charlton sparker i gang sesongens kamp.
Jeg var ganske skadet.
Jeg var livredd for å komme, se arenaen og merke folkene.
Jeg tvang meg selv til å gjøre det.
Etter tre snaue minutter passer Bryan Edwards til Nat Lofthouse, -
- som scorer mål!
Et skott fra Charlton stopper i favnen på Hopkinson.
To minutter senere gjør Gregg en redning, men Lofthouse scorer mål.
Bolton Wanderers fortjente sin fjerde seier på Wembley, -
- og Manchester United fortjener ros for å ha nådd så langt.
GJENOPPRETTELSE
"Jeg ville at folk skulle fortsette å snakke om Manchester United."
"Vi ble nødt til å se ut som om vi gjorde noe."
Da han kom tilbake, gikk han med krykker.
Jeg møtte ham ved døren, og vi gikk opp trappen.
Han ga deg krykkene, -
- mens han tvang seg selv å gå langs korridoren og støttet seg mot veggen.
Jeg glemmer aldri da vi traff ham igjen.
Vi var samlet i garderoben.
Han så på oss alle og fikk tårer i øynene.
Jeg gikk bare ut.
Vi forsto hva han gikk igjennom.
Han så på ansiktene som ikke var der.
Man sa til meg at jeg ikke skulle være lei meg og bare spille for dem.
De ville det, at vi skulle huske dem på fotballbanen.
Min første reaksjon var å slutte med fotball for alltid.
Kona mi sa: "Guttene som døde, hadde villet at du fortsatte."
Det traff en streng.
Etter det begynte jeg å tenke sånn.
Publikum jubler idet Matt Busby kommer tilbake til Old Trafford -
- og setter seg på managerens plass.
Alle vet hvor mye han har sett frem imot -
- å komme tilbake og se laget sitt spille.
Det var bra at jeg kom tilbake og tvang meg selv til det.
Det sysselsatte meg, -
- og jeg ble atter besatt av tanken på at laget skulle nå toppen.
30 000 tilskuere. Matt Busby gransker hvordan laget presterer.
På treningsanlegget The Cliff møter vi det nye Manchester United, -
- de yngste av Busby Babes. Reservene som ble førstelagsspillere.
Vi hadde så mange problemer da vi prøvde å fornye laget.
Det var en svært tung tid.
Vi kunne ikke vente på ungdommer for å bygge opp et ungt lag igjen.
Det innebar at jeg kunne prøve å kjøpe én eller to spillere, -
- som kunne hjelpe oss gjennom denne perioden.
CANTWELL BLIR DEN DYRESTE BACKEN
UNITED SIGNERER SETTERS FOR 30 000 PUND
Faren min ble med på laget like etter krigen.
Da var Matt med på treningene.
På min tid så man aldri Matt.
Jeg ble med i 1960, og det var fem år etter München, -
- da treningsplassen var et ganske sterilt sted.
Busbys fravær var påtakelig.
Nei, situasjonen med Denis, -
- som er det nåværende hinderet...
Jeg husker at Noel sa til meg: "Er dette alt?"
"Hva mener du?" sa jeg, og han sa: "Det berømte Manchester United?"
Jeg var innbytter, og en papirlapp ble sendt rundt.
Det var karikatur av Busby, med ordet "ballesnakk".
Jeg ble sjokkert, men slik tenkte de eldre spillerne.
Bobby Charlton likte kanskje ikke noen av de nye spillerne.
Drømmen om Manchester United var døende, om ikke alt død.
Det var et uhyre stort gjennomtrekk av spillere som kom og gikk.
Jeg ville ha Denis Law som gutt.
Han spilte for Huddersfield, og jeg sa til manageren Andy Beattie:
"Du får ti tusen pund for denne blonde alven."
Han sa: "Nei, vi tror at vi har noe."
Og han hadde rett, for de hadde noe.
Jeg støtte på mr Busby.
Han spurte meg hvordan det gikk i Torino eller noe slikt.
Jeg sa: "Ikke noe særlig bra."
"Spillet er elendig."
Til slutt kjøpte jeg ham av Torino -
- for 115 000 pund. Det var billig.
For alle enestående målene og slik en enestående spiller var det billig.
Han steg så majestetisk og nikket ballen så godt.
Og han var så modig. Samme hvem det var eller hvor store de var.
Iblant ga de storvoksne seg på ham.
"Jeg kan ikke love å ikke sparke tilbake." Jeg ba ham ta det rolig.
Det blonde geniet Denis Law.
Jeg traff Matt Busby første gang i 61 eller 62.
Vi tenkte: "Gode gud, Matt Busby!"
Han oppdaget Pat Crerands talent...
Jeg begynte i februar i 1963, og det gikk ikke så bra for laget.
Vi hadde signert Pat Crerand og Law det samme året.
I Leicester scoret Law et hattrick.
Men vi tapte med 4-3. Uansett hvordan vi spilte, klarte vi ikke å vinne.
I løpet av ni uker hadde vi snø og frost, så ingen kamper ble spilt.
Vi prøvde å ta oss inn igjen, men vi fortsatte å havne på etterskudd, -
- og lyktes ikke med å få resultater.
Jeg husker at de kom inn og spurte: "Hva skal til for at vi skal vinne?"
Saints setter i gang kampen.
Southamptons stjerne Terry Paine er tidlig på krigsstien.
Det året rykket vi nesten ned.
Vi kom på sjette eller sjuende plass nedenfra.
Og cupen var som en befrielse.
Denis Law lykkes med en sentring, og det er mål!
Det er over. Manchester United 1, Southampton 0.
I finalen møter United Leicester City.
Inne på stadion er 100 000 fans klare til å løfte det nye taket.
Idet hennes majestet ankommer, når preliminæromgangen sitt klimaks.
Gladiatorene entrer arenaen.
Matt Busby sa at det ville ta fem år for klubben å etablere seg igjen.
Vi var outsidere, men vi visste at spillerne våre ville prestere.
Han skyter til Herd, som setter den i nettet.
Det er en engelsk fotballspillers mål: cupen og pokalen.
Det er en triumf for Matt Busby.
Et bevis på at han har bygget opp United på nytt.
Et meieri sponset cupen, -
- så vi hadde melkeflasker i stedet for champagne.
Hold pokalen sånn!
Tredje gangen gjaldt det! Hvordan føles det?
Det er vidunderlig for meg selv, klubben og spillerne.
Guttene har det i seg, og det viste de i dag. Jeg er svært fornøyd.
Matt! Matt!
Hold den opp! Høyt. Kom igjen, smil!
Hvordan én kamp kan endre et lag!
Cupseieren var en stor sak i hele verden i 1963.
Det forandret Manchester United. Man trodde man kunne få til alt.
Velkommen til Old Trafford. Matt Busby, Manchester Uniteds manager.
Nå skal jeg vise dere garderoben.
United bekreftet i fjor ordtaket: "Dårlige i ligaen, heldige i cupen."
Men i år har Denis Law andre ideer.
Det var starten på sesongen, og to gutter hadde kommet fra Belfast.
Da jeg så dem spille, ble jeg overbevist om at det fantes én der -
- med en enestående begavelse.
Men han var ennå bare femten år.
Jeg spilte for Cragagh Boys Club. Manchester United ba meg prøvespille.
Det første besøket varte bare i noen dager.
Jeg fikk hjemlengsel og dro hjem.
Men min far overtalte Matt Busby om å gi meg en sjanse til.
Til McCready...
Han hadde en skremmende god ballfølelse.
Han hadde en fantastisk balanse for å være en gutt.
Jeg signerte ham da han var sytten år.
George var som Edwards. Han trengte ingen trening.
Det er enkelt for meg i 1. divisjon. Jeg trenger ikke å trene hardt.
Jeg trenger ikke jobbe med det. Det må være et naturtalent.
Han åpner opp en luke. Hvilket vakkert mål! Georgie Best!
Sir Matt hadde alltid fremhevet at man skulle gå fremover.
Vi var gode spillere som skulle sørge for å gjøre vårt beste, -
- og våge å uttrykke oss selv.
Laget har nå vunnet seks ligakamper på rad.
De er klare til å dra til Europa for første gang siden 1957-1958.
Så George følte at han kunne beseire seks-sju personer om han så ville.
Denis prøvde seg på høye og akrobatiske spark og slikt.
Jeg prøvde meg på umulige langskudd.
Jeg spilte med Bobby Charlton.
Nobby forsvarte sammen med Foulkes, Brannan og Dunne.
Vi fant bare tonen. Det var et angrep som hele tiden gikk fremover.
Det er ligasesongens siste lørdag, -
- og tre lag kan fremdeles vinne førstedivisjonsmesterskapet.
Etter kampene i Europa pleide lagene å bli værende over natten.
Så vi pyntet oss og gikk ut for å spise og gå på kabaret.
Klokken to om natten danset vi conga i korridoren. Hvem ledet congaen?
Mr og mrs Busby. Strålende!
Ved Old Trafford, Manchester Uniteds hjemmebane, bestemmer Matt Busby.
Han har vært manager her i tjue år, -
- og har gjort laget til etterkrigs- tidens mest fremgangsrike klubb.
I dag handler fotballen om penger.
For noen år siden handlet det til en viss grad om idrett.
Man kan si at det er sånn ennå, men det handler mest om penger.
Man må tenke på resultatene.
På slutten av sesongen må klubben kunne oppvise gevinst.
På begynnelsen av 60-tallet hyret sir Matt en forretningsmann.
Lou Edwards var i kjøttbransjen, og han var en stor United-fan -
- og kjente Matt Busby.
Louis bidro med et sinnelag for forretninger som ikke fantes før.
Han minnes om sitt første store lag. Unge Charlton er nå en stor spiller.
Billy Foulkes er like stabil som alltid.
Harry Gregg er eldre og klokere, men ennå førstevalget som målvakt.
Pat Crerand og Denis Law personifiserer en ny linje.
De utgjorde grunnen for Busbys andre fotballag.
De spiller foran en ny tribune som kostet 300 000 pund, -
- på et stadion som har kostet én millioner pund under hans tjue år.
Han har gjenoppbygd både en klubb og et renomme.
Belønningen fra styret er en niendedels andel i klubben, -
- og en plass i styret på sikt.
United var først ute med private losjer i stadionet.
Det var en forretningsavgjørelse som sir Matt og Louis Edwards tok.
De så at det fantes et marked.
Men tanken var at de hadde kompiser som kunne hyre dem.
For Busby og United er sirkelen sluttet. De er tilbake i Europacupen.
I kvartfinalen mot Benfica førte det uhemmede spillet til en seier på 3-2.
Det var en triumf for Busby som taktiker.
Generelt sett har vi et bedre lag. Om vi spiller vårt beste, slår vi dem.
Dere må slå dem, Matt. Har du noe igjen å bevise?
Jeg vil at de blir best i Europa, og da må de vinne Europacupen.
FORSONING
"En stor mann utsetter seg for fare for å skape fare for motstanderen."
Fansen ville vinne, men for ham var det spillernes vilje, -
- og de ville selvsagt ikke skuffe ham.
Det var den magien som drev en. Man ville vinne for hans skyld.
Denis Law og resten av Matt Busbys spillere tenkte bare på angrepet.
Etter sju minutter gikk ballen til George Best. Mål!
Her kommer Best igjen. Hvilken spiller! Han gjør det igjen.
Hvilken spiller!
"Dette er vår fineste stund." - Matt Busby.
Han er allerede en helt innen fotballen.
Slik som Matthews, Pelé og Eusébio -
- kommer det titusener av tilskuere hvor enn han spiller.
To eller tre års modenhet vil gjøre ham til en komplett spiller.
Jeg vet at jeg iblant går litt for langt over grensen.
Akkurat nå er ikke treningen og fotballen anstrengende.
Men om tre eller fire år...
Man kan ikke brenne lyset i begge ender, som jeg har gjort.
Får dagens spillere for mye betalt? Det virker helt ute av proporsjon.
Jeg anser at alle bør få betalt etter evne.
Jeg har aldri hatt noe imot å betale høye lønner til spillerne, -
- siden de har evnen til å vinne og trekke et stort publikum.
Da makslønnen forsvant på 60-tallet, betalte andre klubber mye mer.
Bobby Charlton fortalte at Matt hadde tilbudt ham en lønnsøkning.
Det hadde jeg aldri hørt om før.
Denis Law ba om høyere lønn, men fikk det ikke.
Og hvorfor gjorde han det? Oppfostring. En mann av sin tid.
"Er du verd 25 pund i uken? Det får du når jeg syns du er verd det!"
Han holdt hardt i pengene.
United lyktes med å holde lønnene nede.
George Best, Bobby Charlton og Denis Law spilte for æren og hederen.
Mål! Et vakkert mål!
United kommer til å tape semifinalen i mestercupen.
Dere har tapt mot et middelmådig lag, som Partizan i fjor.
I fjor var jeg sikker på seieren.
Vi slo Benfica og spilte storartet.
Det ga oss et feilaktig inntrykk.
I semifinalen mot Partizan hadde vi nok innstillingen -
- at det skulle bli enkelt å vinne og gå videre til finalen.
Det var nok derfor vi tapte.
Det sies at du leter etter spillere for å utvikle laget. Stemmer det?
Vi kjøpte Alex Stepney, målvakten. Vi har sluppet inn mange mål, -
- og han har forbedret forsvaret.
Jeg spør om dere noensinne vil vinne den store...
Bra spilt av Aston til Crerand.
Videre til nummer fire. Ja!
Nok en stor dag i Manchester Uniteds historie.
Tribunen eksploderer!
Å vinne ligaen var fantastisk. Vi gikk til Europacupen.
Det var nok Matts siste sjanse til å vinne Europacupen.
Til Kidd, et vakkert mål. Tre spillere i midten.
Burns, en flott redning!
Og Aston scorer mål.
Aston, sønn av en tidligere United- spiller, setter det avgjørende målet.
Laget går videre til neste runde.
Aston sentrer og håper å kunne få tilbake ballen.
Det fungerte bra. Best!
Vi vant med 1-0 i første runde.
I Madrid tenkte vi at om det sto 0-0 ved pause, hadde vi en sjanse.
Mål!
Etter ett minutt av kampen. Publikum eksploderer.
Han lyktes ikke i å bryte pasningen.
Et andre mål mot stakkars Shay Brennan.
Selvmål!
Helt utrolig! Det var helt uventet!
Gento skyter... Enda et mål!
Stillingen er 3-1 til Real Madrid, og sammenlagt 3-2.
Vi gikk inn i garderoben. "Hva driver dere med? Dere skal angripe!"
Han sier: "Det er semifinale. Gå ut og ha det moro!"
"Dere har sviktet meg, supporterne og klubben."
Atmosfæren er så spent at den er til å ta og føle på.
Best!
Det er Sadler og det teller. Alle er helt vantro.
Det så ille ut, men Manchester United er tilbake i Europacupen.
Best rykker fremover.
Skyter. Foulkes scorer mål!
Bill Foulkes som har spilt i alle lagets kamper i Europacupen.
Foulkes av alle mennesker, og for et flott mål!
Pasning av George Best. Laget kan komme til finalen.
Jeg husker ingen andre mål av ham, og han gjorde det med en bredside.
Jeg husker ingen bredsider fra ham.
Tiden er ute og Manchester United har gått videre til finalen.
Bobby Charlton har ramlet om.
Jeg vet ikke om han har besvimt, men han ligger strak ut på banen.
For et øyeblikk for Matt Busby og Manchester United!
Bobby Charlton, som Bill Foulkes, har spilt i alle europeiske kamper, -
- og ble utmattet i siste stund.
Bobby, du har måttet kjempe hardt for fremgangen din.
Vi satt i garderoben på Wembley i 1958, like etter München.
Du gråt den dagen. Du hadde fått enda et tapertrofé.
Jeg husker at du sa at dere hadde tapt enda en gang.
I kveld føltes det som om det ville skje igjen. Følte du det?
Nei, jeg har vendt meg til å tape iblant.
Jeg blir mer skuffet om vi taper neste. Men vi skal gi jernet.
Du har spilt for United helt siden...
Det fantes alltid noe som drev meg. Jeg presset meg hardere.
Jeg følte at jeg måtte vinne Europacupen.
Vi sa alle at vi må vinne Europacupen.
De andre døde da de prøvde å oppnå det...
Der har vi Coluna, og Manchester United lengst unna.
Kanskje den varmeste, fuktigste dagen jeg noensinne har opplevd i England.
Svetten bare rant.
Alex Stepney. Brian Kidd, som fyller nitten i dag.
Den umiskjennelige George Best.
John Aston, hvis stolte far er her i dag.
Bill Foulkes, som har spilt i alle lagets Europacup-kamper.
Én av dem som gjort aller mest for Manchester United.
Pat Crerand. Han har et jevnt tempo, men har et uklanderlig pasningsspill.
Den trettende Europacup-finalen, og der er Matt Busby.
Mange her på stadion, og sikkert foran TV-en, ber for ham nå.
Jeg har aldri opplevd en slik spenning på Wembley.
Kampen er i gang. Manchester United har mørkeblå trøyer, -
- og angriper målet til venstre.
Aston etterlater Adolfo langt bak seg.
Kidd ved stolpen lengst bort. Og Sadler!
For en god ball til Aston! Et flott fremstøt av Johnny Aston.
Matt Busby undrer nok om det var en viktig glipp.
Til Sadler.
Charlton! Han setter den! Bobby Charlton.
Bobby Charlton gjør det 1-0.
Det er hans tjuende mål i Europacupen.
Torres nikker igjen. Eusébio og nå Graça!
Det blir 1-1! Jamie Graça.
Simões kontrer.
Eusébio skyter i midten. For en redning av Stepney.
Fantastisk spill av Stepney! Han gikk fram og begrenset vinkelen.
Fløyten lyder, og det har gått 90 minutter.
Det er andre gang i Europacupen det blir ekstraomgang.
Nå begynner det første kvarteret.
Best... Han har en god sjanse. Ja, det har han.
Georgie Best har klart det!
To minutter ut i ekstraomgangen gjør Georgie Best det til 2-1.
En utrolig redning. Kidd!
Kidd setter mål, nummer 8!
Best. Charlton i midten med Aston.
Charlton... Enda ett!
Er det overstått nå? Ja, det er avgjort!
Manchester United har gjort det. Hvor er mannen alle tenker på?
Matt Busby, et kolossalt øyeblikk for denne store mannen.
Mannen som de vil ha som statsminister og president.
Når et lag vinner, går man til den nærmeste spilleren.
Jeg tror ikke en eneste av oss gikk til den nærmeste spilleren.
Alle gikk til Bill Foulkes, Bobby Charlton og Matt Busby.
Vi har ventet lenge på dette. Manchester United er europamestere.
Bra jobbet, Manchester United.
Den kvelden på Wembley var kronen på verket for oss alle.
Det var en bragdkveld.
Det var det opprinnelige målet.
Og tross tragedien...
kjente vi glede den kvelden.
Her har vi guttene som gjorde oss stolte i går kveld.
De har vunnet ære for klubben, Manchester og Storbritannia.
Jeg er stolt over å være manager for disse utmerkede karene.
Og til slutt: Heia rødtrøyene!
Da sir Matt blir slått til ridder, vil tvilerne spørre seg:
Siden han alt er kjent og aktet av alle fotballfans i landet, -
- hva betyr det å få et slag på skulderen og kalles "sir"?
Hvordan reagerte din mor da gruve- arbeidersønnen ble sir Matt Busby?
Jeg vet at hun ble stolt. Hun sendte et telegram:
- "Kjære sir Matt Boss." - Så yndig!
Hun må ha vært overlykkelig.
ETTERKOMMERE
"De ber meg om å slite ut mitt eget hjerte."
Jeg håper jeg ikke er sen. God morgen, alle sammen.
Sir Matt har informert styret om at han vil avgå som manager -
- ved slutten av den inneværende sesongen.
Styreformannen og styret har prøvd å overtale ham til å fortsette, -
- og hans ønske er ytterst motvillig innvilget.
Fem, opptak én.
Du vil virkelig ha jobben, eller hva?
Ja, det er noe som man drømmer om.
Jeg var stolt over at han valgte meg. Det kan man aldri ta ifra meg.
Du ser ut til å ha gitt McGuinnes en managers ansvar, uten tittelen.
Er det en grunn til dette?
Jeg har lyttet til observasjonene hans under kampene, -
- og tenkt at jeg har følt det likedan.
Vi ble alle forbløffet da han fikk jobben. Selv Wilf selv, tror jeg.
Sier du til spillerne at han bestemmer nå?
Ja visst.
Hva gjør du om han setter ut George Best?
I så fall er det hans sak.
Han satte ut Bobby, Denis, meg, George og Patty.
Han satte alle ut av spillet for å gjøre et poeng. Det var barnslig.
Om man hadde hendene i lommene, måtte man ta ti armhevinger.
Det var kaldt, regnfullt og gjørmete. Vi gikk med treningsklær.
Bobby stakk hendene i lommene.
Wilf sa: "Du kjenner til reglene. Ti armhevninger."
Det ble stille.
Og han gjorde dem.
Wilf fikk nok sparken dagen derpå.
Under møtet i går da Wilf ble oppsagt som manager, -
- spurte styret om jeg ville ta over i en periode, -
- så jeg skal komme inn og jobbe deltid.
Vi vant Europacupen i 1968.
Alt siden da har vært et antiklimaks.
Hvem kan man skylde på?
Jeg tror det beror på at United lå på topp så lenge, -
- at om man ikke forstår at det kreves endringer, mislykkes man.
Jeg var 22 år og hadde sju-åtte år igjen til jeg nådde formtopp.
Jeg hørte alle snakke om at vi hadde oppnådd det vi hadde satt oss fore.
Det låt som om alt var over. Jeg hadde akkurat begynt.
Det såret meg, for Manchester United var livet mitt.
Da jeg sluttet, hadde jeg tenkt å leve et stillferdig liv, -
- og nyte å se laget spille, men sånn har det ikke gått.
Hvor store er krisen for Manchester United?
Alle som ligger lengst nede i ligaen, befinner seg i en krise.
- Bærer styret en del av skylden? - Jeg syns ikke det.
DOCHERTY SENDER LAW TIL CITY
Lee... sentrer til Law!
Denis har gjort det!
Men Denis Law uttrykker ingen glede.
Det ser ut til å være slutten på kampen, -
- og slutten for Manchester Uniteds 36 år i førstedivisjon.
- Var han umulig å erstatte? - Det er nok ingen.
Men erstatteren må være like god.
Det må være hemmende for etterkommerne dine?
Det forstår jeg ikke.
Vi tar imot søknader fra erfarne og dokumentert dyktige managere.
Han fantes alltid der, hans overveldende innflytelse.
Man slapp ikke unna det, før Alex tok over.
Framgang er et krav, og nå har det gått tjue sesonger -
- siden Manchester United ble mestere, noe som har kostet Atkinson jobben.
Skotten blir den sjette som prøver å erstatte Busby.
Han er fra Lanarkshire og jeg fra Govan.
Vi var 17-18 år da vi begynte å sammenlignes med Busby Babes.
Det er et livs sjanse.
En trippelsjanse som intet britisk lag har hatt før.
Mål til Bayern München.
Sir Alex inngjøt i oss det som sir Matt hadde i sine lag:
Underholdende spill, engasjere fansen og arbeiderklassementaliteten.
Selv om man har en dårlig kamp, kan man alltid snu den.
Tre minutter ekstra. Kan Manchester United score mål?
- Her kommer målet. - Peter Schmeichel er forward.
- Kan han score mål i Europa igjen? - Beckham, mot Schmeichel.
Dwight York har ballen.
Giggs skyter. Den går i mål!
Er dette deres store øyeblikk?
Beckham til Sheringham, og Solskjær setter den i mål!
Manchester United er europamestere igjen!
Ingen vil noensinne vinne Europacupen på et like dramatisk vis.
Dette må vekke minner!
Jeg har en følelse av romantikk, forundring og mystikk.
Av skjønnhet og poesi.
Ved slike anledninger som disse er spillet større enn livet.
Det finnes noe tidløst og magisk som hører legender til.
Tekst: Vibeche Standal Dart www.btistudios.com